page79
79
Переважна більшість дослідників як в Україні, так і за її межами констатує критичний
рівень
залежності
аквакультурного
виробництва
від
вартісних
та
обмежених
морських
біоресурсів, а саме рибного борошна та риб'ячого жиру, що обумовлює нагальну потребу в їх
ефективному заміщенні [1-5].
Аналізовані наукові праці цілісно висвітлюють ключовий тренд сучасної аквакультури:
стратегічну
реверсію
від використання морських компонентів до імплементації стійких та
економічно
раціональних
рослинних
альтернатив
у
формулах
кормів.
Цей
перехід
детермінований як економічною доцільністю (зокрема, зменшенням собівартості кормів, що
підтверджено дослідженнями Багдая Т. на
коропових [1]), так і глобальною необхідністю
гарантування сталості галузі в умовах прогнозованого дефіциту рибного борошна та жиру
(згідно з критичним аналізом Tacon A.G.J. [7]). У світовій практиці соєві продукти та олійні
макухи визнані першочерговими замінниками білкової складової.
Пріоритет
наукових
досліджень
зміщується
у
бік
оптимізації
якісних
характеристик
альтернативних інгредієнтів. Вознюк Р.Р. акцентує на необхідності пошуку рослинних олій як
функціональних
замінників
риб'ячого
жиру,
з
обов'язковою
умовою
збереження
високої
нутритивної
цінності
м'яса
товарної
риби,
зокрема
концентрації
Омега-3
поліненасичених
жирних кислот [2]. Паралельно, Glencross B.D. (у дослідженнях на лососевих) підкреслює
критичне значення вивчення біодоступності нутрієнтів, що походять з рослинної сировини [6].
Це вимагає розробки інноваційних технологій термічної/механічної обробки або застосування
ферментних
препаратів
з
метою
нейтралізації
антипоживних
чинників
та
максимізації
коефіцієнта засвоюваності білків і ліпідів, особливо у хижих видів риб.
Узагальнені висновки досліджень підтверджують необхідність і активне впровадження
трансформації білкового та ліпідного складу кормів для аквакультури. Ключові напрямки цієї
трансформації — це масштабне використання рослинних білків для зниження витрат, пошук
рослинних ліпідів, які зберігають високу якість рибної продукції, та оптимізація засвоєння цих
нових інгредієнтів, що є критично важливим для екологічної та економічної стійкості світової
галузі.
Наскрізною проблематикою, уніфікованою у дослідженнях всіх авторів, виступає завдання
виявлення надійних та фінансово доцільних еквівалентів класичних кормових компонентів.
Науковці консолідуються у позиції, що протеїни рослинного походження становлять домінуючу
тактичну стратегію у найближчій перспективі.
Диференціація наукового доробку зумовлена, переважно, специфікою предметної уваги
(цільовий об'єкт аквакультури, категорія додаткових речовин) і рівнем інтеграції інноваційних
розробок (зокрема, біотехнологічних рішень).
Даний огляд маніфестує мультинаправлений підхід до вдосконалення аквакультури, що
синтезує вітчизняні наукові напрацювання, пріоритетом яких є емпірична ефективність, із
загальносвітовими новаціями та великомасштабним економічним прогнозуванням. Українські
дослідники, зокрема Шіма Х. [4], акцентують увагу на статусі фізіології та імунній відповіді
риб, особливо в контексті зростаючої інтенсивності виробничих процесів. Основна увага тут
приділяється
інкорпорації
функціональних
кормових
добавок
(пробіотики,
пребіотики,
стимулятори
імунітету)
з
метою
підвищення
опірності
риб
у
локальних
господарствах.
Одночасно, Хижняк М.І. [3] аналізує технологічний вимір, концентруючись на екструзійних та
грануляційних процесах. Його дослідження демонструє, що поліпшення коефіцієнта конверсії
корму (ККК) досягається не виключно за рахунок оптимального нутрієнтного профілю, а також
завдяки вдосконаленню фізико-хімічних параметрів корму (наприклад, його гідростабільності та
біодоступності).
Міжнародні
дослідження
розширюють
горизонти,
пропонуючи
інноваційні
джерела
сировини
та
макроекологічні
оцінки.
Закордонні
наукові
розвідки
поглиблюють
обрії,