page27
27
Володимир Петрович, який і заклав перші польові досліди з вивчення проблем водної та
вітрової
ерозії
на
дерново-підзолистих
грунтах
Полісся.
Було
розпочато
землеробську
тематику з дослідження впливу традиційних агротехнологій вирощування сівозмінних культур,
що
базуються
на
оранці,
на
стійкість
грунту
до
ерозійних
процесів
у
порівнянні
зі
ґрунтозахисними (безполицевий обробітком за допомогою дискових борін, чизелів, плоскорізів
і
ін.
знарядь
подібного
типу)
Внаслідок
цього
було
доведено
високу
ефективність
ґрунтозахисних
агротехнологій
вирощування
сільськогосподарських
культур
на
дерново-
підзолистих грунтах Полісся у попередженні водно-ерозійних та дефляційних процесів в цьому
регіоні. [2,3].
Проте висновки стосувалися лише сівозмінних культур, питання дефляційних процесів на
хмеленасадженнях не вивчалися до сьогоднішнього часу, незважаючи на те, що традиційна
технологія вирощування цієї культури передбачає
утримання грунтової поверхні міжрядь
хмеленасаджень
з
ранньої
весни
до
пізньої
осені
у
постійно
відкритому
дефляційнонебезпечному
стані
внаслідок
дискувань
та
культивацій.
Тому
нами
було
заплановано дослідити вплив ґрунтозахисних агротехнологій вирощування хмелю на дерново-
підзолистих грунтах на стійкість до еолових процесів.
Аналізуючи імовірно-розрахункові втрати грунту в еолово-небезпечний період за різних
агротехнологій
вирощування
хмелю,
ми
спостерігаємо,
що
ґрунтозахисні
технології
вирощування хмелю, які базуються на безполицевому обробітку та сидерації міжрядь майже на
100% захищають поверхню грунту від дефляції. На аналогічні результати щодо ефективності
ґрунтозахисних технологій, тільки на сівозмінних культурах Полісся України, вказує у своїх
наукових роботах професор Стрельченко В.П. [2,3].
Традиційні ж агротехнології у наших дослідженнях в агроекосистемі хмеленасаджень
тільки за 1 годину пилової бурі призводять до втрати 4,76–4,84 т/га верхнього родючого шару,
стійкість ґрунтозахисного утримання міжрядь хмеленасаджень більш ніж у 36 разів вища. Про
необхідність формування ерозійно стійкої структури сільськогосподарських ландшафтів та їх
адаптації до змін клімату в умовах сучасної сільськогосподарської практики наголошує академік
Тараріко О.Г. .[4].
Крім
того,
за
умови
ґрунтозахисного
обробітку
та
сидерації
міжрядь
ми
сприяємо
накопиченню органічної речовини у верхньому шарі грунту, що дає змогу замінити дорого
вартісні
традиційні
органічні
добрива
та
на
перспективу
покращує
родючість
дерново-
підзолистого грунту.
Урожайність
шишок
хмелю
в
середньому
за
три
роки
також
свідчить
про
те,
що
традиційна технологія вирощування у порівнянні з варіантами грунтозахисної практично не
мала
переваги
по
продуктивності
культури
хміль.
Якщо
урожай
шишок
за
традиційної
технології
вирощування
складав
1,63–1,72
т/га,
то
ґрунтозахисна
технологія
вирощування
реалізувала себе в межах 1,53–1,67 т/га шишок хмелю . Сидерація міжрядь хмеленасаджень
пелюшко-вівсяною сумішкою дала змогу одержати ту ж саму продуктивність шишок, що і
внесення перегною в межах 40 т/га раз на два роки.
Якщо порівнювати з абсолютним контролем (варіант без добрив), то ми спостерігаємо
значну перевагу по урожайності як традиційної агротехнології так і ґрунтозахисної
Таким
чином,
ефективне
функціонування
агробіоценозу
хмеленасаджень
можна
забезпечити
застосуванням
нових
екологобезпечних
грунтозахисних
агроприйомів,
які
базуються
на
утриманні
міжрядь
під
сидеральними
культурами
та
внесенням
в
грунт
суперабсорбенту
вологи
Теравет.
.
Агробіологічні
способи
утримання
ґрунту
дозволяють
зменшити
антропогенне
навантаження
на
екосистему
хмільника,
підтримуючи
стабільну
продуктивність, підтримують природний процес грунтовідновлення, попереджають дефляційно-