page13
13
бізнесу
(дерегуляція)»
[6].
Відповідно
до
цього
закону,
зі
статті
22
Земельного
Кодексу
вилучено вимогу щодо обов’язкової розробки проектів землеустрою, що забезпечують еколого-
економічне
обґрунтування
сівозміни
та
впорядкування
угідь
при
використанні
земель
сільськогосподарського призначення. Також було відкореговано частину першу статті 52 Закону
України
«Про
землеустрій»
і
визначено,
що
вказані
проекти
розробляються
за
заявою
землевласників або землекористувачів.
Після прийняття різних змін у Земельному кодексі, вимога про обов’язковість наявності
проекту сівозміни була вилучена, а штрафні санкції за його відсутність залишилися. Наразі,
незважаючи на дію відповідних нормативних актів та законів, відповідальності за дотримання
сівозмін
немає.
Це
означає,
що
у
сільськогосподарських
товаровиробників
різних
форм
власності, нині є усі фактичні підстави займатися монокультурним виробництвом продукції,
орієнтованої на експорт, з ігноруванням усіх вимог щодо побудови сівозмін. І за такого підходу
до експлуатації сільськогосподарських земель, вони фактично приречені на деградацію. Це
відбувається поступово, тому існує реальний ризик, що наступним поколінням українців при
тому рівні інтенсивності використання сільськогосподарських угідь, який ми маємо, дістануться
вкрай виснажені землі.
Але проблему дотримання науково-обґрунтованої структури посівних площ потрібно
вирішувати. Однією з переваг сівозміни є підвищення ефективності використання мінеральних
добрив – різні культури мають відмінну потребу в основних елементах живлення. Наприклад,
зернові культури потребують більше азоту й фосфору, тоді як коренеплоди – більше калію.
Деякі рослини, зокрема гречка, люпин, овес, картопля та гірчиця, здатні засвоювати фосфор
навіть із важкорозчинних сполук, тим самим покращуючи забезпеченість наступних культур
цим елементом. Чергування бобових і злакових культур сприяє збагаченню ґрунту азотом, що
суттєво знижує потребу у внесенні азотних добрив.
Зменшення
частки
просапних
культур
у
сівозміні
позитивно
впливає на
структуру
ґрунту,
сприяє
збільшенню
вмісту
гумусу
завдяки
природним
процесам
відновлення
екосистеми.
Особливу
роль
у
покращенні
ґрунтової
структури
відіграє
вирощування
багаторічних бобових і злакових трав, які формують потужну кореневу систему, що сприяє
збереженню вологи та родючості. Крім того, використання соломи зернових і зернобобових
культур як органічного добрива також збагачує ґрунт поживними речовинами.
Історично
сівозміна
завжди
була
основою
агротехнологій.
Однак
з
упровадженням
інтенсивних технологій її роль дещо зменшилася, оскільки повторне розміщення культури
компенсується
застосуванням
хімічних
засобів
захисту
рослин.
Проте
монокультурне
землеробство є високозатратним, що змушує сучасних аграріїв повертатися до оптимальних
сівозмін.
Щоб заощадити ресурси, технології вимагають не просто вибір хорошого попередника, а
найкращого для підготовки ґрунту, балансу поживних речовин і боротьби зі шкідниками. До
попередників висувають такі вимоги:
• своєчасне звільнення поля;
• ефективне очищення ґрунту від бур’янів;
• покращення фітосанітарного стану ґрунту;
• збагачення органічною масою кореневої системи та решток рослин;
• покращення структури, повітряного і водного режимів ґрунту;
• відсутність негативного впливу на наступну культуру.
Скорочення асортименту вирощуваних культур і зменшення площ господарств роблять
багатопільні сівозміни менш доступними. Тому все більше застосовують короткі сівозміни, які
за ефективністю можуть зрівнятися з оновленням сортового складу, удосконаленням системи
удобрення й механічного обробітку ґрунту.