page26
26
зміною кліматичних чинників створює високі ризики дефляційних процесів, особливо на легких
дернов-підзолистих грунтах.
Використання
агротехнологій
з
елементами
біологізації
за
рахунок
сидерації
на
вітчизняних хмеленасадженнях, іх впливу на протидефляційну стійкість грунту є питанням
недослідженим і потребує розширеного та поглибленого вивчення.
На грунтозахисних фонах для дослідження в якості сидеральних культур у міжряддях
хмелю в залежності від варіантів висіяні: редька олійна, гірчиця, пелюшко-вівсяна сумішка.
Зелене добриво є доступним, постійно відновлювальним джерелом органічної речовини.
За
даними
наукових
досліджень,
загортання
в
грунт
20–30
т/га
зеленої
маси
сидератів
забезпечує ефект, рівноцінний внесенню аналогічної кількості гною [1] .
За нашими даними найвищі показники урожайності зеленої маси зафіксовано в олійної
редьки
–
277
ц/га, найнижча
урожайність
у
пелюшко-вівсяної
сумішки
–
206
ц/га, проте
позитивним є той факт, що пелюшка дає можливість збагатити грунт азотом, необхідним для
формування врожаю хмелю; маса гірчиці була на рівні 244 ц/га.
Урожайність зеленої маси сидеральних культур в міжряддях хмеленасаджень вказує, що
вони реалізовують свій потенціал по накопиченню зеленої маси лише за умови достатньої
забезпеченості опадами за їх період вегетації.
Відповідно
до
агроекологічних
умов
проведення
досліджень
проводився
моніторинг
загальних запасів вологи в грунтових шарах під хмеленасадженнями по фазах розвитку рослин.
Під час відбору вологи грунту ранньою весною, до розорювання рядів хмелю, вже було
зафіксовано відмінності у вологонакопиченні між різними варіантами агротехнологій, залежно
від шару грунту, особливо у 0–20 і 0–50см шарах. Перевага у вологонакопиченні варіантів з
внесенням суперабсорбенту складала відповідно 35–43% та 26–32% у порівнянні з варіантами
без внесення Теравет.
Під
час
сходів
хмелю
на
ґрунтозахисних
та
традиційних
фонах
агротехнологій
з
внесенням суперабсорбенту спостерігаться тенденцію до накопичення вологи в грунті як в 0–20
см, так і в 0–50 см шарах, крім варіанту загальноприйнятої технології без внесення Теравет, а
також на неудобреному фоні (абсолютний контроль).
В період фази інтенсивного росту та розвитку рослин внесення Теравет більш якісно
сприяло нагромадженню вологи як у 0–20 так і в 0–50см шарі грунту. Перевага у порівнянні з
варіантами без внесення суперабсорбенту складала на окремих варіантах до 46 % у 0–50см шарі
грунту. Аналогічні маємо результати і в період формування шишки та технічної стиглості.
Таким чином на третій рік після внесення суперабсорбенту він проявив себе досить
ефективно в агроекосистемі хмеленасаджень в плані накопичення вологи у верхньому 0-20 та 0–
50см
шарі
дерново-підзолистого
грунту.
Як
відомо,
зволоження
грунту
знижує
показники
руйнування вітростійких агрегатів до ерозійно небезпечних розмірів-менше 1мм, що підвищує
протидефляційну стійкість грунту.
Питання вітрової ерозії легких дерново-підзолистих грунтів Полісся не було актуальним
до середини 60–70-х років минулого століття, доки ця зона була достатньо забезпечена вологою
протягом
усього
вегетаційного періоду
рослин,
не
було
проведено
масштабної
меліорації,
зокрема осушення болотистої місцевості внаслідок чого порушено водний баланс усієї території
і негативні зміни клімату в цілому не так відчутно проявлялися в екосистемі загалом та
агробіоценозі зокрема.
Проте, уже з 80-х років відчуваються наслідки неадекватного антропогенного втручання в
екологію, які посилилися природним несприятливим водно-температурним режимом грунтово-
земельних ресурсів.
Вже тоді на ці процеси звернув увагу передовий вчений, завідувач відділу землеробства
Інституту
сільського
господарства
Нечорноземної
зони
України
доктор
наук
Стрельченко